Released on www.DanishBits.org
Nord-Afrika.
Høyt oppe i Atlasfjellene i Marokko sitter-
- berberaper og fryser i iskalde sedertrær.
Apenes forfedre flyktet da en katastrofe overmannet hjemstedet.
De sitter fast i denne isolerte delen av Afrika-
- og kan ikke vende tilbake til landet lenger sør.
Også på dette snørike stedet blir de minnet om hvorfor de flyktet.
Den afrikanske solas uhemmete kraft.
Solas intense stråler sørger for at snøen smelter fort.
Smeltevannet gir nok liv til lavlandet.
Hundrevis av fosser strømmer sørover.
Men hver og en dør sakte, men sikkert ut.
Bare 300 km sør for fjellene har elvene helt fordampet.
Livet er brent bort.
Dette var apokalypsen som berberapene flyktet fra.
Den brå og ustoppelige utbredelsen av planetens største ørken.
Sahara forvandlet Nord-Afrika.
I dag dekker den et område på størrelse med USA.
En tredjedel av det afrikanske kontinentet.
Dette er et av de varmeste stedene på jorden.
Den stekende sola, en 15 milli- arder grader varm kjernereaktor-
-har drept alt liv i området.
Den forårsaker fortsatt ødeleggelse. Et vindpust kan føre til katastrofe.
Nomader forteller at hele landsbyer er blitt slukt.
Kamelkaravaner har forsvunnet, og mennesker blitt begravd i teltene.
En sandstorm kan være 1500 km bred.
Det er et mirakel om noe overlever en sånn ødeleggelse.
Den sahariske apokalypsen utraderte mange dyr, -
- men noen klamrer seg fast i utkantene av den store ørkenen.
Det er veldig tørt her. Noen år regner det ikke i det hele tatt.
En ensom grevyzebra.
Han veier nesten et halvt tonn-
-og klarer seg uten vann i tre døgn.
Hans forfedre flyktet også fra Saharas utbredelse.
Jorden er skrinn og tørr.
Men denne hingsten har gjort området til sitt revir.
Han har ventet i flere måneder på gjester:
Kvinnelige gjester.
Hvis de liker reviret hans, blir de kanskje værende en stund.
Det er første gangen på lenge han har sjansen til å pare seg.
Han har ikke videre suksess.
Gjestene hans leter kanskje etter en mer imponerende partner?
Han får flere dårlige nyheter.
En gruppe unghingster har fulgt etter hoppene.
Hver og en er en rival.
Det er på tide å skille mennene fra guttene.
En etter en driver hingsten bort rivalene.
Hoppene har orkesterplass til dramaet.
Og tapperheten hans har ikke gått ubemerket hen.
Machostilen byttes ut med ømhet.
Her må man gripe enhver mulighet som byr seg, -
- enten det gjelder føde, vann eller fortplantning.
Sebrahoppene er vankelmodige. Flokken beveger seg videre.
Alle sammen.
Hingsten får kanskje aldri se dem mer, -
-men en kan bære føllet hans.
I dette karrige landskapet er det litt av en bedrift.
Solas kraft når ikke langt under jorden.
I motsetning til over bakken er forholdene her stabile og levelige.
Her lever et av jordens merkeligste pattedyr.
Dette er nakenrotten.
Disse sabeltannete pølsene hadde ikke klart seg én dag i ørkenen.
Med filmtunneler ser vi hvor godt tilpasset de er et liv under jorden.
De løper like bra bakover som framover, så trange rom er ok.
De har mistet pelsen sin.
Og rarest av alt: De lever i kolonier som termitter eller maur.
Når arbeiderne har gravd ferdig, hviler de sammen.
Men en ser veldig annerledes ut enn de andre.
Dronningen deres.
Hun er dobbelt så tung som de andre, og breier seg gjerne.
Hun er mor til alle i kolonien og er nesten konstant drektig.
Til og med nå har hun to dusin unger i den store magen.
Nå og da oppfostres en i kullet på en annen måte.
En datter blir en prinsesse.
Til nå har ungen hatt en lat og privilegert tilværelse, -
-men ikke lenge til.
Hun må la skjebnen bli virkelighet.
Over bakken overlever ikke nakenrotter særlig lenge.
Men en prinsesse risikerer alt for å finne en partner.
Det haster.
Det ligger en lokkende lukt i luften.
En forførende duft fører henne nedover, til trygghet.
Hun har sporet opp en partner.
Han er også alene, og ivrig etter å starte en koloni i hulen sin.
To måneder senere er prinsessen blitt dronning-
-og et nytt tyranni begynner.
Flyktningene som lever i Nord-Afrikas utkant er tøffe, -
- men de hadde ikke overlevd i hjertet av Sahara.
Men her i Sør-Nigeria forbereder noen vesener seg på-
- å fly over den store ørkenens midte.
Låvesvaler.
De har tilbrakt vinteren med å hvile i en skog av elefantgress.
Men nå er det på tide å begi seg av sted...
for de to millioner svalene.
De er bitte små og veier omkring 20 gram.
Men ferden til hekkeplassene i Europa er nesten 5000 km lang.
Foran dem ligger en enorm dødsfelle.
Sahara er for stor til å fly rundt, -
- så svalene har ikke noe annet valg enn å fly rett over.
De må være dyktige navigatører for å kunne krysse ødemarken.
Villmarken når ikke bare til horisonten, -
- men lenger enn man kan forestille seg.
Det er en enorm hvit flekk på kartet.
Mindre enn en femtedel av Sahara består av sand.
Resten er stein og klipper som vinden har formet.
Sola svir ikke bare landskapet, men forvrir det.
Den varme luften som stiger opp, -
-forvrenger landskapet i det fjerne.
En refleksjon av himmelen skimrer i sanden som et fatamorgana.
Sola er en illusjonist.
Fatamorganaet kan se ut som en sjø-
- som trekker seg bakover jo nærmere man kommer.
Og kamelkaravanen man tror er redningen, -
- forvandles til tørre, forvridde akasietrær.
For å krysse dette forvirrende landskapet må-
- mange svaler finne virkelig vann blant fatamorganaene.
Til og med i Sahara regner det iblant, -
- og planter kan overleve på det dersom de har tilpasset seg.
En uttørket ball av greiner reiser seg fra sanden.
Hvis vinden er sterk kan den forflytte seg.
Planten kan ha vært død i hundre år...
men navnet dens antyder at alt ikke er tapt.
Dette er nemlig en oppstandelsesplante.
Her regner det iblant bare en eller to ganger i året.
Men hvis man har lett i årtier, er det kanskje nok.
Døde kvister suger opp vann og folder seg ut på bare noen minutter.
Men oppstandelsesplanten trenger et mirakel til:
Det må regne på kvistene før de tørker og folder seg sammen igjen.
På bare noen timer kommer det skudd opp.
På bare noen uker blomstrer de og danner egne frø.
Før de kan vokse seg større, dreper sola dem.
Men frøene deres ligger og venter på regn, -
-selv om det tar 100 år.
Nord-Afrika har ikke alltid vært så brutalt.
Overalt får man glimt av hvordan det så ut her før apokalypsen kom.
I nord ligger en skog med forstenete trær.
De er etterlevninger fra en tid med mye mer nedbør.
Hvite sediment i Saharas hjerte er-
- uttørkete rester av det som en gang var verdens største sjø.
I øst minner byer i ruiner oss om en tid med velstand.
Og her langt inne i Libya ligger Mesak Settafet.
Her er hundrevis av bilder av dyr skåret inn i klippeveggene.
Spøkelser fra en grønnere tid.
En etterlevning fra det gamle Nord-Afrika fins fortsatt.
Bou-Hedma i Tunisia holdes i live av regn fra fjellene.
Det er en del av den savannen som en gang dekket Nord-Afrika.
Slettene forsvant da jordens bane skiftet retning, -
- og på et par hundre år overmannet Sahara-ørkenen Nord-Afrika.
Bevis tyder på at det skjedde for 6000 år siden.
Ut fra et evolusjonsperspektiv er det kort tid, -
- og livet har ikke rukket å tilpasse seg til den nye virkeligheten.
Bare et fåtall tøffe spesialister klarer livet blant sanddynene.
Kameler kalles iblant ørkenens skip, -
- men som svalene er de bare på besøk her.
"Skipene" kan krysse Sahara, -
- men ikke leve på de mest ugjestmilde stedene.
De hadde ikke overlevd alene i ørkenen.
De er avhengige av mennesker for å finne oaser og kilder.
Folkesagn forteller om karavaner som bommet litt på en kilde, -
-og forsvant.
Dette er Den hvite ørkenen i Egypt.
Landskapet er fullt av gigantiske kalkpilarer-
- som er formet av utallige sandstormer.
Den blendende hvite ovnen er dødelig varm.
Her eksisterer i prinsippet ingen føde.
Men en forbipasserende kamel har etterlatt en gave.
Lukten har lokket gjødselsbiller hit fra flere kilometers hold.
For dem er det manna fra himmelen.
En eneste ruke kan gi mat resten av livet for denne hunnen.
Men hun har et problem.
For å holde den fersk må den graves ned i fuktig jord, -
-og det er ikke lett å finne.
Temperaturen har allerede steget med 15 grader.
Denne øglen unngår den brennhete sanden.
Bare 30 cm over bakken er det betydelig svalere.
Å dytte ruken med bakbeina er den raskeste måten å forflytte seg på.
Men det er en ulempe.
Man ser ikke hvor man går.
Katastrofe. Hun sitter fast mellom to dyner.
Ruken er dobbelt så tung som hun, -
- men trangen til å rulle ruken er enorm.
Nå er det 41 grader celsius, og heten tar snart knekken på henne.
Overlevelsesinstinktet hennes vinner over kjærligheten til ruken.
Stora deler av Sahara er ubeboelig, -
- men det fins steder der det går an å overleve.
Steder der det, som ved en tilfeldighet, fins vann.
Waw an Namus er en utdødd vulkan.
Fra rommet ser det ut som et svart arr i libyske Sahara.
Men her er også andre farger som en sjelden ser i en ørken.
Blått og grønt.
Regn falt for tusenvis av år siden da Sahara var grønn-
-og trengte dypt ned i jorden.
Her stiger vann fra det eldgamle reservoaret opp til overflaten.
Kulpene gir oss et bilde av hvordan Sahara så ut før.
Der det fins vann i Nord-Afrika-
- kan etterlevninger fra en tid det regnet mer, overleve.
Denne oasen får vannet sitt fra en het vulkansk kilde.
Et stykke unna det kokhete vannet er det svalere, og her lever fisker.
Dette er tilapaier.
Ynglet holder seg nær moren-
- for det fins andre farer enn det skåldhete vannet.
Spesielt om natten.
Krokodillene er lumske.
Og tilapaiene ser nesten ingenting i mørket.
De hopper i panikk for å unngå jegeren som nærmer seg.
Men hunnfisken kan ikke forlate ynglet sitt.
Krokodiller lurer man ikke: de kan også hoppe!
Når dagen gryr, kan ikke kroko- dillene overraske fiskene lenger.
Kampen er over for denne gang.
Fiskemoren har overlevd, men hvor er ungene hennes?
Alle har klart seg.
De har tilbrakt natten godt beskyttet i munnen hennes.
Kampen fortsetter ved solnedgang. De har ikke noe annet sted å dra.
Reisende søker seg til oaser, men alle er ikke det de ser ut som.
Dette er sandsjøen ved Ubari-
-midt i hjertet av Sahara.
Svalene har flydd 2500 km siden de forlot Nigeria.
Navigeringsevnen deres fører dem mot Europa, -
-men nå må de finne litt blått-
-i dette havet av sand.
Og her har vi det:
Umm al-Maa.
Her veller også eldgammelt grunnvann opp til overflaten.
Men fuglene må være forsiktige, for sola har spilt dem et puss.
Denne oasen er giftig.
Intens fordamping i tusenvis av år-
- har gjort vannet saltere enn havvann.
Som om ikke det var nok, er stedet invadert av fluer.
Men denne plagen er fuglenes redning.
Fluene er fulle av ferskvann der saltet er filtrert bort.
Slik ørkenvandrere presser væske av kaktuser, -
- får fuglene alt vann de trenger fra fluenes kropper.
Flere og flere trekkfugler kommer til.
Gule linerler.
Dette er den eneste mellomlandingen deres.
Her får de nok næring til å kunne forlate Sahara og Afrika.
Utenfor oasene er det utrolig at noe kan leve her overhodet.
Sanden kan bli varmere enn 70 grader.
Det fins ikke spor av vann på bakken.
Og når det skjer, skriker selveste Sahara.
Milliarder sandkorn brummer, og det høres flere kilometer unna.
Dette er Saharas myteomspunne syngende dyner.
Over tid bygger det seg opp sandskred.
Hvis man studerer dynene lenge nok, får man se noe enestående.
Et og et halvt år passerer på noen sekunder.
Med denne tidsskalaen er dynene som et stormende hav.
En tsunami av sand som ikke lar seg stanse.
Det er ikke vanskelig å forstå at folk som har gått seg vill her, -
- er blitt offer for Saharas eneste endemiske sykdom...
Galskap.
Overlever noe i den nordafrikanske ørkenen når sola er som sterkest?
Det er snart midt på dagen.
Denne øglen er sulten.
Han sitter og spaner.
Skinnende skjell reflekterer en del av solas stråler.
Men heten er likevel nesten ikke til å holde ut.
Byttet hans har ikke forlatt hulen sin hele dagen.
Øglen er det eneste dyret som fortsatt er ute på sanddynene.
Men nå holder heller ikke han ut lenger.
For å klare seg her trengs en romdrakt.
Og det er på sett og vis det disse insektene har.
Sølvmaurenes armering skal reflektere lys.
De klarer temperaturer som hadde drept andre landdyr.
Men de overlever ikke mer enn ti minutter i middagssola.
De har liten tid.
Maurene iler til for å finne føde så snart rovdyrene er borte.
De kan ikke risikere å gå seg vill, -
- så de snurrer for å orientere seg med hjelp av sola.
De registrerer hvert avvik og fotsteg-
- for å vite nøyaktig hvor de er og hvor redet er.
Når det er 4 minutter igjen, finner de et insekt som fått heteslag.
Et måltid.
Men det blir en kraftanstrengelse å få det hjem.
Bare 3 min. igjen, og de nærmer seg sin makstemperatur: 53 grader.
Men noen har allerede stupt.
Ett minutt igjen, og de rekker det ikke. De må tenke nytt.
Sølvmauren er den mest hardføre av alle ørkenens innbyggere.
Trass i det kan den bare overleve ute midt på dagen i noen minutter.
Nå tilhører ørkenen sola alene.
Sola har svidd bort alt liv i Sahara, -
- men ørkenen den skapte, er en kilde til liv på et annet kontinent.
Da Sahara bredde seg utover, fordampet verdens største sjø, -
- og igjen ble sølvliknende rester av utallige mikroskopiske alger.
Om vinteren bærer vinden med seg 700 000 tonn-
-av det mineralrike støvet hver dag.
Det blåser herfra helt til Sør-Amerika-
- der det, utrolig nok, gir næring til Amazonas regnskog.
Et slående bevis på innflytelsen den mektige verdensdelen har.
I sin lange historie har Afrika påvirket hele planeten.
Herfra ble landdyr spredt til resten av verden, -
-og dette var menneskehetens vugge.
Ripped and synced by DBRETAiL